_______________ "POPUT ANĐELA"
Ja sam Andre. Andre Mousah.
Imam 28 godina, samac sam i građanin SAD. Pariz je divan, no prezauzet sam da uživam.
Poslujem s Argentinom, Čileom i malo s Kinom. U SAD baš ne...
... no rado se opuštam u stanu koji gleda na Central Park. U Parizu pak imam puno prijatelja
Očekivao sam da će Francuzi biti odbojniji zbog Iraka, ali nisu.
Možda zato što sam tako sladak i volim zabavu i žestok sam u krevetu. Dakle, ide mi dobro...
Iskreno, nije da se hvalim, ja sam dobar momak. To je sve što vam mogu reći o sebi...
... svojim ambicijama i snovima. Zato što lažem, sebi i celome svetu. Stalno!
- Govno jenkijevsko! Ne pušimo ta sranja! - Nisam Amer. Zelenu kartu dobio sam na lutriji
- Iz Maroka sam. I ne volim muslimane. - Zašto. Da nemaš nešto protiv njih.
- Sranje! Ne tuci me! Objasniću! Nisam idiot! - OK. Imaš 10 sekundi... - OK.
... inače bih otplatio godinama pre. - Hoćeš da kažeš da nemaš kreditnu karticu?
- Da imam, bio bih van ovoga. Upravo tamo... - Umukni! Čim ziniš, raspizdiš me! - OK. OK.
Ne shvaćaš... Ni "OK". Začepi 100%. Kapiraš 100%? Ni reč. Samo diši.
Tako. Dobro je.
Ameru je najgore da drži jezik za zubima! A? Voli da stalno melje.
Ni reči. Kapiraš! Zato, pažljivo slušaj šta ću reći.
Mamoud... Sećaš se g. Mamouda?
Sećaš se g. Mamouda? Duguješ mu 40.000 Eura! Ne pišljivih dolara. Eura!
Ne platiš li noćas naćiću te. Slomiću ti prste. Ne upali li, slede ruke, noge... - I glava.
- "Mala Alouete..." - Znam tu pesmu. - Do noćas. Do ponoći. Zatim dolazi sutra...
... a sutra, ti si mrtav!
'Ajde, vidimo se. 'Ajde...
'Ajde, ko prvi do kola!
Dve stvari mi posaše jasne. Moram promeniti život, i da defitinitivno, mrzim Pariz!
G-dine Frank!
Molim vas, g-dine Frank!
G. Frank! G. Frank, molim vas! Ne, g. Frank, molim vas! G. Frank!
G. Frank, molim vas, g. Frank!
Ne shvatam, Andre. Dobar sam, upoznam te sa ljudima, pozajmim novac. Šta dobijem za uzvrat?
- Mogu da objasnim. - Ni reči, ni poziv. Vučeš me na Ajfelov toranj. Jel' izgledam ko turista?
- G. Frank, molim vas, niste turista. Objasniću. Molim vas! - Evo, slušam.
- Lakše bih pričao da me spusti. Ovako je malo nezgodno. - 'Ajde sa tim. Već kasnim.
- Izgubio sam pasoš, kartice. Išao sam u Ameks i... - Baci ga! - Ne, nemojte, molim vas!
Objasniću, objasniću! Neee! Molim vas, g. Frank! Objasniću! Neee!!
- Ima još? - Plaćam večeras! Majke mi! - Ženu ne poznajem. - Onda, svih mi živih!
Ne znam...
- Kako ćeš? Do grla si u dugovima! - Ne znam ne zanm, ne zanm. Ovako ne mogu da razmišljam.
- Imam svuda ljude, znaš to? - Znam, naravno.
- Ne pokušavaj pobeći. - Ne, ne... Bilo bi to užasno glupo.
- Imaš vremena do ponoći. - Hvala, g. Frank. Hvala, g. Frank!
- Baš sam srećan što vas vidim, g-dine! - Dobar dan, g-dine. Imate li papire, molim?
Ne... Ne brinite, Amerikanac sam.
- Otkazali ste svoje kartice? - Da sve. Ne mogu podići novac. Teško je bez njih, ovde u Parizu.
- Ma 'ajde! Amerikan-ekspres može izdati za 24 sata. - Da, da, ali treba da potvrdim identitet
- A ne mogu jer sam izgubio papire. - To je začarani krug.
Uz to je i subota. Svi su mi prijatelji na izletu za vikend.
- Ulica Baldvin je na Menhetenu? - Ne, u Broklynu. 720/5. Treba telefon? - Ne, imam ga.
- Stvarno? Imate ga u kompjuteru? - Kao i tri vaše osude. - Stvarno?
- Ali ne piše da su bile davno? Bio sam mlad... - Od pre 3 meseca? - Aa...?
Zar i to imate?
Baš pametan kompjuter.
- Piše li da je bio nesporazum? - Piše "PRONEVERA". 6 meseci uslovno.
- Da. Baš je tako. I žaliću se, čim se vratim. - Nemoćni smo. Policija preuzima prijavu ovoga,
ide direktno komesaru, po čijem naogu će vam biti izdati privremeni papiri.
Slušajte me g-dine. Ja sam građanin SAD, kog štiti Ustav. Moji preci su dali svoj život za njega.
I cenio bih da mi zemlja pomogne. Imam pravo na pomoć u očajnim situacijama.
Vaši preci su bili Alžirci. Ako su se i borili, nisu za američku nezavisnost.
Vaša Zelena karta traži poštovanje i nekih pravila, koja očito da niste ni pročitali.
Jasno stoji: uzeće vam se viza, budete li činili prekršaje i krivična dela.
U vašem slučaju, učinili ste oboje!
Ako Smem li primetiti, jedina osoba, koja vama može pomoći, ste vi sami.
Sada izađite mirno, ili ću pozvati osiguranje.
Andre! Imaš novac? Andre, imaš li? Andre! Andre!
- Šta... šta hoćeš? - Palo mi na pamet... Kanio sam...
Umoran sam. Dalje ne mogu.
- Šta je problem? - U govnima sam! Pozajmio sam velik novac...
... ali sam se preračunao. Vratiti ne mogu, a ako ne platim, koknuće me.
- Da li hoćeš i formalno da podneseš žalbu? - Ne, što će mi formalna žalba?
Koknuće me, a to je dva puta žešće.
Kako ja tu mogu da pomognem?
Pomislio sam...
... da me strpate pod ključ par dana, samo dok ne razmislim.
Ovo skrivena kamera, zar ne?
Na kraju sam nerava a vi govorite o skrivenoj kameri! Očajan sam! Jeb'o skrivenu kameru!
Zatvori me za uslugu. Hoću da se zatvori Arapin bez isprava. Zar to predstavlja neki problem?
U, u, u... Šta je!?
Svinje jedne!
Kukavice pokvarene!
Kakva sjajna policija!
Dakle, probudio si se? E, pa kasno je...
Sam ću da se ubijem. Ima da me nosite na duši!
Svima se jebe za mene, ha?
Uradiću...
Jel' to želiš? Zašto si me ostavio?
Zašto mi nikada ne odgovoriš?
- Što ti radiš tu? - Pa, isto što i ti.
Šta to znači?
Ne, g-đice! Nee!!
Ne brini...
Stižem. Ne brini, tu sam. Tu sam.
To je neverovatno!
Ni mogu ni jebeno da se koknem na miru! Nemam čak ni malo mira da mogu otići dostojno?
Nedelja je ujutru! Zar ne možeš da odmaraš kao i svi drugi?
- Nisam mogla da spavam. - Mogla si izabrati drugi most! Zar nisi videla da je ovaj zauzet?
- Smešno, palo mi je isto na pamet. - Da, stvarno. Umirem od smeha.
- Stvarno želiš da skočiš sa njega? - Imam isti problem kao i ti. - Sumnjam? - Zašto?
Mene muči glupost, ružnoća i beskorisnost. Tvoj problem se u to ne uklapa.
Ma ista stvar, glupost i ružnoća... unutrašnja.
- Možeš to da prikriješ, spolja. - Nemam šta da krijem.
Ne verujem.
Reci mi, što ti da se osećaš tako loše?
Mlada si, lepa si... Možeš da imaš šta god poželiš.
- A šta ja to želim? - Ne znam! Nisam vidovit! Valjda bogatstvo. Kao i svi drugi.
Da trošiš novac naokolo... kupuješ haljine... to žene čini srećnim.
- A ti? Šta te čini srećnim? - Malo mira da dišem. Da se vratim u kolosek. Vidi kakav sam.
- Bitno je iznutra, ne ono spolja. - Lako je tebi, divna si! A umrla bi da te nisam spasio.
Koja bi umrla da je ja spašavam?
Ko bi bre umro da nema nikoga da ga spasi? Imaš cigaretu?
- Nisam u fazonu psihologije, pogotovu ne nedeljom. - Imaš pravo. I šta ćemo sada?
- Kako misliš? - Spasio si mi život. Valjda s razlogom.
Ne, nisam razmišljao, skočio sam nagonski. Ne možeš ostaviti ljude da umru samo tako.
- Apsolutno. Pa šta ćemo sada? - Ništa! Skini mi se bre! - Muškarci! Baš ste svi isti.
- Uvalite se, a onda nas odbacite! - Dosta mi je! Nije mi do svađe. Vidimo se.
- Kako ti je ime? - Angela.
- Ako te ostavim, opet ćeš pokušati? - Šta to? - Da skoćiš s' mosta, kako šta? - Ima šanse.
- A da razmisliš? - Zašto? - Kako bre, zašto?
Zato što si...
Prekrasna si i izgubiti te, bila bi ogromna šteta.
Ja sam svoj život uništio, pa mi možda pomogne spoznaja, da sam spasio tuđi.
- Ako bi to uradila bio bih ti zahvalan. - Pokušaću. - Hvala. - Nema na čemu.
- Da, zdravo. - Zdravo.
Zašto život ne posvetiš nekom cilju? - Kom cilju? - Ne znam...
Siročićima Indije, deci s' AIDS-om u Africi... - Što da putujem daleko? - U pravu si.
Siromaštvo je svuda... A što ne pomogneš ovde, u Parizu?
- Ljudima koji bi mogli imati koristi od tebe. - Kao tebi? - Pa da... Ne...
- Ne, ja sam dobro. - Da, ti si super. Sa mosta si pokušao da skočiš pre 5 minuta.
Ako bih ti dala život, znao bi šta ćeš sa njim?
Daš li psu kost, hoće li je znati iskoristiti? Naravno. Znao bih šta bih sa njim.
OK. Prihvatam. Tvoja sam, sva.
- Zajebavaš me? - Ne. Tvoje riječi imaju smisla Imaš pravo. Ti si dobar cilj. Tvoja sam, sva.
- Zajebavaš? - Ni najmanje. Da počnemo kupovinom cigareta.
- I o-ostaćeš samnom? - Pa, da... I radiću šta god hoćeš. Bez pogovora.
- Ti me stvarno zajebavaš! - Ne. Što me ne iskušaš? - Poljubi me!
- Opet? - Ne treba. Vjerujem ti. Vjerujem...
Pa, možemo li po pljugice?
- A da se najprije osušimo? - Col.
- Evo, suvo je. Daj mi svoje gaće. - Dobro je... - Daj, ne stidi se...
... moje su suve. Kažem ti, mnogo je udobnije.
- Hoćeš li? - Rekoh: dobro je. - OK.
- Znaš, ovo je ženski VC. - Je li? - Neka gospodin ide na drugo mesto.
- Koji to? - Onaj u klozetu, kome ste dali gaće.
- Oh. Ne dajte da vas spoljašnost zavara. To je žena. - A, jel'? Sa takvim glasom?
Iznutra je žena. Spoljašnost, ne računa se.
- Šta je bilo? - Ništa. Ženski razgovori. Šta sada? - Sada... natrag na posao.
Dobro. Ali, zar ne možemo prvo na doručak? Umirem od gladi.
- Izbegavaj izraz "umirem"... od sada. - OK. - Hvala.
- Možeš li da se ne kešeš o mene? Nisam na to navikao. - OK.
- I da prekineš to "OK" čim zinem. - OK.
- Hoćeš pola? - Ne. Nisam gladan. - Jedi! Trebaće ti snage.
Oh, vidi !! Onaj ide na jug. Obožavam jug.
- I ja. Želeo sam da se skrasim tamo nekako, ali... - Pa, šta čekaš?
- Možda hoću jednom. - Što ne danas?
- Danas baš nije dobra ideja. - Jeste. Upadnemo u voz i odemo zajedno do plaže. Nas dvoje.
- "More se mreška..." - Znaš tu šansonu? - Napamet. - Pa, idemo? - Gde? - Na jug.
Mi... Ne možemo samo tek tako da odlučimo i da odemo.
- Imam ja i drugih problema. - Problema? Mogu da pomognem?
- Možda. - Super. Što da radim? - Ništa. Drži se uz mene. - To je sve?
Tako će misliti... Misliće...
... da smo...
... zajedno. To će ih oterati. Počeće drugačije da gledaju, poštuju me. Razumeš? - Ni malo.
To je normalno.
- Hvala vam što ste me primili. Znam da ste zauzeti... - Ne kenjaj. - Probaću.
Eto, dužan sam vam. Vama nije mnogo, ali za mene je k'o kuća.
- Čekam da mi posao u Argentini krene, i ja... - Koji posao? - Ma-maslinovo ulje...
- Zima je. Ulja neće biti još za 5 meseci. - Istina. Uzdao sam se u zalihe ali mi ukradoše
Niko tamo nema šta da jede.
Ali krasti ulje, glupo je.
- Ko je ženska? - Koja?
- Ona? Partnerka. Pa, Frank, da ti kažem... - Sad smo na "ti"? - Nikako! - Nego?
Rekoh sebi: "Franku ne možeš platiti, i bilo bi uljudno da mu ponudiš deo tog kolača."
- Kunem se, imam zlatni rudnik tamo. - KAko god da zvuči, nisam zainteresovan.
- Zašto? Posao mi ide sasvim dobro. - Ti si pljuger. I ono malo što si uspeo bila je sreća.
Drago mi je što se nisi oženio. Pogledaj se. K'o klošar, smrdiš na kilometar!
Niko ti ni milostinju ne bi udelio?
Oprostite. Ceo dan pokušavam da sredim stvari i nisam se obrijao.
- No, ako vama, kada ste u škripcu... - Prekini, bre. Sam si za sve kriv.
- Pa, imaš 6 sati da vratiš 30.000 ili šaljem dvojicu siledžija. - Dvojicu siledžija?
Dvojicu Bosanca, tačnije.
U tom slučaju...
... da nemate neki mali posao? Briga me šta je, spreman sam.
Znam ja u čemu bi on uživao.
Samo sekundu, molim vas.
- Pokušavaš da me gurneš u govna, ili šta? - Sa tom pričom ne možeš se izvući. Klošaru.
- Klošar? - Što ne pitaš šta hoće? - Šta hoće? - Aha.
- Slušaj ti, pusti me da završim ovaj dil... - Ti da zavšiš dil? - Prekini, dosta. Umukni...
Šta ono rekoste...? G. Frank...?
G. Frank...? G. Frank...?
- Što ne pustiš partnerku da govori? Pametnija je od tebe - Pa dobro. Nema problema.
Ako hoćete da pričate s' njom... Dođe mi nešto k'o saradnik. Ona ili ja, svejedno.
- Hoćeš da porazgovaraš sa mojim prijateljem? - Gde 'oćeš da obavim "razgovor"?
- Gore u studiju. Tamo je mirnije. - Savršeno.
Ipak nisi blesav.
- Anđela, Anđela... taj tip ubija... - Pssst !!
Pusti to meni. Ponudiću mu ono, što neće moći da odbije.
Budi tih.
- Čekam te bre više od sata! - Sat? Trajalo je 5 minuta. Bila jam baš dobra.
Ti nisi skapirala ništa. On je ubica! Mogao je da te overi!!
Moraš da veruješ da sam imala sreće. Evo, ovo je za tebe.
- Šta je to? - Papir, a ima i slike. Zovu ga i novac.
- A moji dugovi? - Dugovi su prošlost. Sređeno. Čist si. Možeš da dišeš, da staneš na noge.
- Anđela, šta si uradila. Prodala si majku? - Nikako! - Reci mi... Šta je bilo?
Ma, koga briga? Problem je riješen. Sada gledaj napred, u budućnost, hajde!
Ako je ovo prljav novacn neću ga! Ne treba mi!
- Šta je to prljav novac? - Ako si se prodala da ga uzmeš, neću ga!
- Pitaš li se odakle lova, kad ideš na bankomat? - Iz bankomata? To je mašina.
Pa, danas sam ja bila mašina... Uzmi taj novac i ne pišaj po meni.
- Priznajem, pomoćiće. Kol'ko ga ima? - Dovoljno da isplatiš Španca. - Oh, sjajno.
- Kako ti znaš za Španca? - Svi znaju za tvoje dugove, jadni moj Andre.
- Neću ga! - Zašto ga nećeš!? - Svakakve si prljavštine radila s Frankom, a ja nisam makro.
- Kako god ti kažeš! - Da, kako ja kažem. Daj ga!
- Misliš nisam video da mu se nabacuješ? - Nabacijem? - Vidio sam, kako mašeš butinama.
- Ti si to video? - Video sam mu po očima. Uopšte nije obraćao pažnju na mene.
To što si pričao mora da je bilo baš interesantno.
Bio je to jezik biznisa, OK. Sa svim svojim šiframa. Kao govor tela.
Izigravaš slabost, a onda iznenada napadneš, odozdo!
Nije to ribolov. Imaš posla s' kriminalcem, a ponašaš se kao klinac.
Još uvek imam svoj ponos. Imam i principe kada si ti u pitanju.
Pa što ih se onda ne pridržavaš? Mogao bi lakše da sa njim završiš posao.
- Njima si mogao da uzmeš 10.000, tek tako? - Nikada! Palo mi je već na pamet.
- Znaš, koristiti smeš ceo mozak ne samo delić? - Grdno se varaš. Celog ga i koristim, ja...
... mislim sto na sat. I mislim da treba da me ostaviš na miru.
Pa, misliš ograničeno. I misliš da me ostaviš prodaš stan, kupiš kartu i vratiš se u Bruklin.
- Kako znaš za moj dupleks u Bruklinu? - Mansarda. Dupleks je mnogo skup!
- Aaa, bila je jeftina, ali vrednost joj je porasla...
Koga briga za mansardu i Bruklin? Nije to problem. Problem je što stalno bežiš. Bežiš...
... umesto da prikočiš, da udahneš...
... pustiš kiseonik u mozak, da te usreći... pomogne da doneseš prave odluke.
'Ajde, diši... diši!
Diši !! Evo, vidi, 'ajde...
Glavu gore! Diši.
Diši, 'ajde, kreni... Diši, počni, eto...
Oblaci...
... ptice... život... svuda naokolo.
Diši...
Zar nismo u najljepšem gradu?
Kako sam trebao da sredim Franka?
Samo da mu kažeš istinu. To je sve.
Kakvu?
Jedinu, koju ne želiš da čuješ.
Dugujem novac zaprljan seksom, drogom. Nikada ga neću vratiti. Mrzim ta sranja.
Neću da budem deo tog sranja. Ne gubim vreme sa gubitnicima, kao ti.
- Bravo, Andre! - To sam trebao da mu kažem? - Nisi tako mislio? - Ne možeš reći što misliš!
Zašto? Život bi bio bolji, a mi bi provodili vreme uživajući u Parizu.
- Možemo li ploviti na Batus Močes? - Nije vreme za to? - Nije? A kada će to biti vreme?
- Kad budš pri zdravoj pameti, a ja ne budem pod stresom! - Samo 5 minuta. - Zaboravi...
... a i ne znam da plivam. - Lažeš! Skočio si! - Nisam mislio. Sad sam se sjetio da ne znam.
- Za mene, molim te. Lepo te molim. - Ne, ne, i ne. Zaboravi. Kada kažem ne, onda je to, ne.
- Sanjam o plovidbi Senom do Batus Močesa. - Tako je romantično. - Meni je zlo.
Sretna sam, Andre. Ovde, ovog trenutka. Spasio si mi život, usrećio me, ispunio snove..
- Eto vidiš, ostvaruješ i dobro. - To pali samo kod tebe.
- Trebali bi da dođemo ovde i noću. - A, ne, apsolutno, ne. - Brodovi upaljenih svetala...
... lepo je videti, dok vijugaju nizvodno, kao kakve svetle tačkice na vodi.
- Kako misliš: odozgo? - Odozgo. Sa neba.
Hajde, opusti se malo. Napet si. Sav se naboraš, kada si napet, evo... kao kornjača.
- Još nisi imala problem s' novcem. - Ne. Nikada ga nisam imala.
- Šta? Problem ili novac? - Ni jedno.
Srećan sam zbog tebe, jer ja večito imam problem sa oba.
- Sada imaš da isplatitiš svoje dugove. - Mnogo grešiš. Dugujem puno više od ovoga.
- Nema problema. Samo treba da nađemo još novca. - "Da nađemo još novca..."
- Pucneš samo prstima, i mi ga nađemo! - Malopre sa ubrala 20.000 za 5 minuta.
- To je nešto drugo. - Ne, nije. Koliko bi tebe to usrećilo?
- Kako to misliš? - Tvoji dugovi. Koliki su?
- Sve zajedno? - Pa, da. Zajedno - Pojma nemam. Ne znam...
30... 35... s' kamatom i 50 somova. U govnima sam do guše...
- 50 somova? Ništa lakše. 'Ajde, idemo. - Gde? - Tamo, gde je muzika.
- Zašto tamo? - Jer volim da radim uz muziku.
- Kako si? - Dobro. - 'Oćeš da jebeš u klozetu?
- Ti to bez okolišanja? Mogu ti znati ime? - Ne treba ti. Onda?
- OK. - Koliko si voljan da platiš? - Shvatam. A zašto da platim?
- Što ne platiti za ono što nema vrednost. - Mudro. - Onda koliko?
- 500 franaka. - 1.000, i sve ću sama.
OK. Dogovoreno.
- 1.000. - Zašto to? - Visoka plavuša, rekla je da ti dam.
- Anđela? - Šta?
- Što radiš? - Pogodi. - Ne možeš... Neću... Ja... Neću da to radiš zbog mene.
- Mislila sam da ti treba lova? - Da, da, treba mi, ali treba imati i morala?
Neću to da radiš zbog mene. Već sam ti dovoljno i od srca zahvalan za ljubazan gest...
... ali, ne, ne, ne mogu ti dopustiti. - Ma daj, ništa strašno. - Naravno da jeste! Nego šta!
- Prestani kad ti pričam i dođi ovamo. - Slušaj, radim to zbog sebe, OK...
... a ti mi čuvaš novac da ga ne potrošim. Jel' može to tako?
Osećam se bolesno ovde. Nije mi dobro. Iziđi, pa da nas dvoje pođimo.
Slušaj šta priča! Goni se, bre! Skoro sam gotov, za par minuta!
Jel' to stvarno? Ne mogu te tako ostaviti.
Andre, vrati se u bar, inače ćemo ovde prenoćiti. OK?
- Biću za šankom. - Odlazi !!
Hvala, g-dine.
- Vama treba da dam ovo, zar ne? - Gotovo je. - Ne budi gad, samo 5 min. - Rekoh, nema više!
- Ovo ti je već četvrti put! - Nije! Bio sam samo jednom. 3 sata već čekam u redu!
Budi dobar. Evo 1.000, a?
- Jebi se! Kažem ti, iscrpljena je - Iscpljena? Svi su je trošili. Jedan više-manje, nema veze.
- Ali ima! "Jedan više-manje" naterao me da shvatim. - Shvatiš, šta? - Neću da se potroši.
Naročito, ne zbog mene. Ne zaslužuje to.
I ne želim da bude sa smradovima kao ti. Sada se čisti, dok nisam izgubio strpljenje.
- Tvoj savet da govorim istinu bio je sranje. - Nisi smeo da ga vređaš, uopšte.
- Naročito ne njegovu mamu. - Izletelo mi je. - U redu je. Sve si bolji. Govorio si iz srca.
- Ima da se ubijem, ako ovo ovako nastavi. - Znaš, samo gubiš vreme kukajući.
Kakvu sam proveo zbog tebe! Sedim i izigravam ti makroa. Stidim se.
Radije bi bio na mom mestu?
- Ne. - Onda, prekini. Mislila sam da će te novac ipak razveseliti.
- Imaš ga sada u džepu. Može bar jedan smešak? - Prvo da platim dugove, onda smešak.
U šta bleneš? Otvori.
- Čuj, budi mi blizu, za svaki slučaj. - Da pratim tvoje besane pregovore?
- Zašto uživaš da me ponižavaš? - I tebi to ide od ruke. - Prestani tako da me tretiraš!
- Tretiram te kao i ti mene. - Što te ne pustih da se udaviš? - Molim. - Ništa!
- Ne počinji ponovo! Umreću od sramote. - OK. - I dosta plesa - OK - Ovde me svi znaju. - OK.
- Pedro! Pedro! - I kažem mu: Hoćeš da ti dam i košulju s' leđa? - Pedro..!
E-hej, "Šta ima, Pedro!!?"
Hej, Pedro...
- Šta se radi? - Imaš petlju da mi dođeš ovde, posle toliko vremena?
- Bio sam u Argentini, a mobilni tamo ne radi. - A što si išao? - Posao. Nisi znao? - Ne.
- Sad znaš. - A da platiš dug, jesi li spreman? - Zato sam se i vratio.
- Stvarno? - Da.
- Iznenadio si me. Hoćeš piće?
- Piće? - Zašto ne? Sa zadovoljstvom - Šta ćeš? - Votka tonik, za mene. - A devojka, šta će?
- Da odgovorim ili da lajem? - Samo odgovori. - Molim, isto.
- Donesi dve tonik-votke za moje prijatelje, molim. - Veoma je lepa cura. - Da, znam.
- Upoznali smo se na... u Argentini. - Oh, vrlo plavokosa Latino.
- Oh, mama joj je... Šveđanka je. - Oh. Zdravo. Zovem se Pero, ili Pepi. Isto je.
- Ako hoćeš da radiš ovde, nije problem. - Da odgovorim Španski ili Švetski. - Kako god.
Drago mi je da smo se sreli. Lepo je kad cure mešaju u izlogu.
Pa, da vidimo, koliko ti dugujem? 17.000 plus kamate, da zaokružimo...
... 20.000 eura. Može? - Može.
- Povlačim sve što sam do sada o tebi govorio. - A Boga mi, jesam srao! - Pošteno.
- Trebao samda nazovem bar jednom, ali biilo je baš kasno. - 6 meseci i nije neko kašnjenje.
- Ali, trebao si pozovati. - Da - Zar ne? - Da. - Uvek je lepo čuti prijatelja, bar telefonom.
Stvarno? Ganulo me je što tako misliš.
- I još, dobro izgledaš! - Sada sam bolje. - Sredio si se? - Da, da, sada sam u formi...
- Mogu ti reći, bio si na vrlo tankoj ivici - Znam to, znam...
- Znam nekoliko kolega, koji su ti čak i glavu ucenili. - Je li? - Nisam ti rekao.
- Nekorisno je. Pre bih umro, no da ne isplatim svoje dugove. - Preuveličavaš. - Mislim to.
- Juče ujutru, sam se skoro koknuo. - Oh...
Sa mosta...
Preskočio sam ogradu... i... i skoro da sam skočio.
- Ne govori gluposti. Sada imaš devojku. Bilo bi glupo ostaviti je. - Oh, ne neću, veruj mi.
Ćao, onda. Pomoći ću da se vratiš u sedlo.
Imam konja na trci za 20 minuta. Zove se Brut. 30:1... Imam i tipa koji drogira favorite.
Trčaće ko magarci. A moj konj je pod amfitaminima. Razvaliće ih.
- A šta ako ih testiraju? - Imam veterinara. Brut, br. 7, trka 3. 30: 1. Gomila! - Valjda...
- O tome nikom ni reči. - Nema problema. - Nemoj da narušiš srazmeru - Ne, ne, veruj mi.
To je moj poklon tebi, u znak srećnog povratka. - Hvala, hvala ti Pedro. Stvarno.
- Brut: 7. u trećoj. Pokupi ih, Andre! - Hvala.
Diego, sve za moje prijatelje časti kuća. G-đice...
Jesi li videla? Kako me poštuju kad si uz mene. Skoro da mi je jeo iz ruke.
- OK. I šta ćemo sada? - Lova... ima da je zgrnemo.
- Miami. Treća trka. Na br. 7. Sve! - Završićeš na kraju bez love. - Vratiću trostruko, dušo.
Hvala !!
Dobro. Da pogledamo.
' Ajde, 'ajde, konjče! Vodi! Vodi! Imao je pravo. Vodi!
Hajde, lepotane! Hej, Shvataš li. Gle, Španjolac je imao pravo!
Samo nastavi, samo nastavi!! Stani, stani, stani, usporava. To je normalno. Mora da diše.
Nastavi samo, 'ajde! Šta se bre dešava? To je Američka tehnika.
Hvata dah, hvata dah, da nabije brzinu u finišu. Hajde, stigni ih, 'ajde, 'ajde!!!
Previše je usporio. Valjda tako treba.
Zašto sad hoda?
Rekao je, broj 7. Rekao je, da sve stavim na broj 7.
Stavio sam, sve na 7. Pobedio je 1.
- Sve izgubih. - Nije ni čudo, konj sa takvim imenom. - Kako to? - Pa, Brut. Cezarov posinak.
- Onaj koji ga je ubio. Nož u leđa. - Što pre ne reče? - Trebao si da pratiš nastavu u školi.
Da...
- Zašto toliko pušiš? - Gde živim, pušenja nema. Čak ni tajno. Eto, navukla sam se.
- Navućićeš i rak! Daj to ovamo.
- Možemo li na doručak? - Ja sam bez kinte. - Nema frke. Zadržala sam ja nešto...
... za slučaj da posao propadne. - Daj mi to.
Nije sigurno u ovom kvartu.
- Hvala. - Pomoći će mi da se vratim? Da, hoće! Ne mogu da verujem. - Ni ja.
- Nemaš kroasane tamo gde živiš? - Ne... Jel' ti pre "pomagao da se vratiš" - Ne, naravno.
- Dobro, a što si mislio da se odjednom promio? - Eto tako... - Zato jer tio je laskao.
Dobro, zajebo me. Naseo sam. Srećna si?
- Uz slabo samopoštovanje, laskanje te potopi. - Potopi? - A-ha.
- Kada sam se potapao za tebe, nisi mudrovala. Zašto me natežeš? Držiš mi tu predavanja...
- Ko si ti, uopšte? Kako si mi upala u život? - Nisam upala. Pala sam sa neba.
- Ne, pala si sa mosta. Sećam se. - Ja govorim, pre toga. Pala sam sa neba.
- Kako si bre pala sa...? Iz aviona? - Ne. Sa neba. Iz raja.
Tamo ja živim.
- Ja sam Anđeo, ako ti je draže. - Anđeo?
- Pravi, pravcati. Sa velikim belim krilima, i tako to. - O, jel'?
- Pa gdje su ti sad krila? - Misliš da treba da ih imam i u kafiću? - A anđeo puši k'o Turčin?
- Šta to ima veze? Besmrtna sam. - OK, OK... Anđeo si. Imam otvoreni um. Dobro, Anđeo si?
- Dobro, kapiraš... Ne mogu da te povredim. - U redu. Pa, kako je gore? Čega ima?
- Ništa posebno. Rutina. - Što mi ne pričaš, kako su te pokupili tamo?
- Ne vjeruješ mi? - Anđela, plavuša u miniću, koja puši k'o Turčin nije moja ideja anđela.
- I još nećeš da pokažeš krila. - Jebo krila. Prvo: ne mogu ovde da ih širim, prevelika su.
Drugo: Kad ih raširim, moram da odem. Zadatak je završen.
A obzirom kakav si buzdovan, sumnjam da je zadatak završen i da će to biti uskoro.
- Kakav zadatak? - Da ti pomognem. - Pa što me stalno uvaljuješ u govna!
Sam se uvaljuješ u govna. Lažeš i misliš da je istina. Lažeš i to ne malo nego divovski, eto.
Svega se bojiš. Bojiš se tu, bojiš se tamo. Ko zatvorena si školjka koja se boji mora.
- Školjka? Dolaziš s' neba da mi to kažeš? - Pomažem da shvatiš kako funkcionišeš iznutra.
- Da spoznaš ko si i da to prihvatiš. Pa, jesi li prihvatio? - To je sve? - Dovoljno je!
- Ti si neki psihoanalitičar? - Ne plačaš 100 eura na sat.
Da, u redu, dakle, ti si Anđeo... pa si sišla sa svog oblaka i radiš zadatak?
- Malo pojednostavljeno, ali više-manje, da. - A neko ti vikno: "Anđela uzmi slučaj 12737"?
Ne, nemaš izbor slučaja, uzmeš što ti daju. Kada bi anđeli počeli da biraju slučajeve...
... dispečeri bi poludjeli. - Ah, da. Njih treba maziti. I uzmeš slučaj i dalje?
Pa, kada dobiješ zadatak, ideš u garderobu. A to je ono najbolje.
- I kakvu si ode'u odabrala? - Kao drolja. - Lepo ti stoji. - Hvala.
Sve sam uglavnom sve radila, pa sam pomislila da treba pokušati i jednom nešto neobično.
- Jel' dugo ovo radiš? - 300 godina, otprilike. Još sam mlada.
Što se smeješ?
Neverovatno je to što pričaš. Do sada nisam sreo curu sa takvom maštom.
Trebala bi da pišeš knjige i enciklopedije. Obogatila bi se!
- Još mi ne veruješ? - Ne.
Za anđela nema ništa gore od toga da bude odbačen i vrati se ne obavljenog zadatka.
Nemoj da cmizdriš, 'ajde.
Shvaš, toliki sam kreten, da mi nebo šalje drolju, da mi reši probleme.
- Pa gde je tu problem? - Mi na zemlji verujemo u ono što vidimo. Svet nam je materijalistički.
Uz sve satelite, nauku, TV, ljudi više ne padaju na čuda. Treba im dokaz.
Jel' imaš neki dokaz?
Svi muškarci su isti! Stalno traže dokaz ili uveravanje.
Pa sama se žališ, kako nemam samopouzdanja.
Dobijem li poverenje u tebe, možda ću ga dobiti i u sebe.
- Nemoj nikome reći? Ne želim da me izbace zbog tebe. - Kunem se. - Psst. Bez zakletvi.
Obećavam.
- Je li to dovoljno? - Kako, kako si to izvela? - Tražiš dokaz, dam ga, a ti još ne veruješ.
- Kako si to izvela? - Ti si idiot! Ne treba ti čudo da ti otvori pamet. Treba ti bušilica.
Nisam video kao si to uradila, sa cigaretom. Nisam bio koncentrisan. Nisam gledao.
Anđela, ljubazno te molim, možeš li da ponoviš? Molim te, samo još jednom.
Konobar! Još jednu kafu i tonik-votku za g-dina, molim. Hvala.
- Zašto ja? - Ne pravim ja raspored.
Valjda si iznutra dobar, a to još ne znaš. Ovde sam da ti pokažem. Tvoj sam odraz...
... tvoja zamisao. Ja sam ti.
- Šta, ja sam drolja dvometrašica? - Da, jesi. Iznutra.
- Nisam bre žena. - Da, jesi, pola. Čak si više žena nego muževan.
To objašnjava tvoju osećajnost, tvoj duh... To su ženske osobine. Muškarci su lovci.
Ali, ti nisi za lov. Zadržao si samo loše muške osobine. Laži, ambicije, strah od neuspeha...
... strah od braka, od ljubavi...
- To, to sve vidiš u meni? - Sve. I da ti kažem, iznutra si super, da umreš.
- Možda je spoljašnost moj problem. - OK. Idemo onda spolja.
- Jel' to je moje! Gubim li perje, sa leđa? - Šta? - Perje...
Treba mi kalcijuma. Moram da jedem.
- Sir je dobar za kalcijum. - Dupli sir, dupla salata i dupla šunka, molim vas.
- Ne gledaj me tako gladno, kao da ćeš me pojesti. - Oprosti, samo sam...
- Nemam baš naviku... da budem sa nekim. - Pa, vreme da naučiš. - Da, znam.
- Ceo život sam u govnima. Nisam nikoga imao da mi pomogne. Nikada - Jesi li i sada u govnima?
- Zašto? - Jer više nemaš takvo opravdanje.
- Hvala. Može malo senfa, molim? - Na kraju je šanka. Besplatan je. - Hvala.
- Može salveta? - Da. - Hej, senf je gratis. Sendvič je 8 eura.
- Na šanku je bilo 10 eura. - Evo... Nema 10 eura!
- Vidi da nije palo... - Nisam ni imao 10 eura. Bre, ne petljaj s Rumunima. Ima ih puno! Plati!
- Te trikove čuvaj za turiste, ja sam iz Pariza. - Plati !!!
- Plati! Inače živ odavde nećeš! Jasno? - Smem li da se uključim?
- Pa, sada je mnogo bolje. Pa, koliko dugujem. - Ja častim. - Hvala.
Vidiš kako je?
- Sranje. Ne možeš da vidiš svoju mušku strana? - Zašto tako reaguješ, Andre? - Šta sam uradio?
- Šta je ovo? - Odakle ti? - Zašto mu nisi platio sa tih 10 evra?
- Da pričamo kasnije? - Dala sam ti 10 evra Što nisi platio? - To je sve što imamo. 'Ajde.
- Gubiš vreme, a gubiš i novac! Sav si puk'o i pun rupa! - Slušaj ti... - Žena sad priča, OK?
Zaveži! Ti si kao onaj koji uzima još hleba da bi pojeo sir, pa još sira da bi pojeo hleb.
A Francuzi piju još vina da bi pojeli oba i čude se što im ručak traje do 3 popodne!
Praviš me budalom? Ne volim sir. O čemu bre ti pričaš? Rešavam probleme najbolje što umem.
Ali ti to ne razumeš. Skačeš s mosta, jebeš se skim stigneš, pušiš k'o Turčin i nema problema.
Ne pomaže ti da ispraviš greške, time što me kritikuješ.
Dobiću plavo oko guše! Što sve intelektuališeš? Sve vreme to radi.
- Samo ti pokazujem mehanizam, po kome uvek upadneš u govna. - U pravu je. U govnima si.
Ne mešaj se. Pusti da ovo sredim, OK. Sa vama ću posle.
Šta to radiš? Mislio sam da si došla da pomogneš. Što me stalno rušiš?
- Rušim? Bio si na vrhu? - Da... možda ne, ali ideje su mi zdrave - A čemu onda skok sa mosta?
Evo, opet ona! Hoće da eksplodiram. A šta je bio dogovor? Da ćeš da me pratiš i ćutiš!
- Istina... U pravu si. - Pa, onda...? Ti si žena. Ima da ćutiš. OK? - OK. - Ne.
Nema više ni to. Ima da ćutiš 100%, OK?
Svih 100% !!
Pa, jel' gotovo? Možemo sad naš posao?
- Anđela, znaš li da igraš: "Sledi Vođu"? - Obožavam! - Vođa kaže, razbi ove pizde. - OK.
- Eto malo mira i tišine. - Pa, šta ćemo sada da radimo?
Ni reči. Sada ćemo da odemo...
... u tom pravcu.
- Anđela, želim da znam više o tebi. Tvoju prošlost dok si bila na zemlji. - O, jel? - Da.
Stvarno me zanima, kakva si bila kao klinka?
Živeli smo u pariskim soliterima. Bila sam najstarija od osmoro. Ja sam ih sve podigla.
Mama nas je ostavila, kada sam imala 15, a tata pio od jutra do mraka.
Vodila sam ih u školu, a posle sam radila u bakalnici, za hranu.
- Umrla sam od raka jajnika sa 23 godine. - Jadnice, pa to je užasno!
To nije život. Eeeh...
Mislio sam, samo ja imam probleme. Treba da prestanem da kukam.
- Šta je smešno? - Gutaš sve, k'o riba. Veruješ u sve. - Nije bila istina? - Ne...
Ne. Iz srednje sam klase iz Nju Džersija. Tata radio za UN...
... a mama je radila na odnosima za javnost i zbližavanju sa ljudima, na koktel-partijima.
Za 16-ti rođendan dobila sam novi Fepari i zabila sam se u prvi zid...
... da bi me tata najzad primetio barem na sahrani.
- I šta je istina? Koji je bio tvoj život? - Onaj koji će ti najviše pomoći.
- Ne znam. - Mogu ih izmisliti hiljadu. Ali je sigurno, tvoj ostaje isti. To moraš prihvatiti.
Shvatam, shvatam šta pričaš. Radim na tome.
Ipak, želim da te upoznam. Ko si bila... pre?
- Ne znam ko sam. - Kako ne znaš? U raju si. Moraš da znaš bolje od bilo kog drugog.
- Nemamo pristup svojoj prošlosti. Ta stvar je vrhunska tajna. - Stvarno?
To je bezobrazluk!
- Uznemiravaju te moja pitanja? - Ne. Čim se interesuješ za mene, počećeš i za sebe.
- Ne zanima me! - Da, zanima te. Zgodan si, pametan... - Prekini da kenjaš? - Ali jesi...
- Časna reč. Unutra je to, ali ti to ne vidiš. Ne puštaš van. - Znam, znam...
- Nije lako. - Jeste lako. Hajde, pokazaću ti.
Pogledaj u ogledalo. Šta vidiš? Pogledaj se u ogledalo. Reci, šta vidiš?
Vidim...
... predivnu djevojku. - Hvala. A pored nje, šta vidiš?
- Ne znam. - Dobro. I to je napredak. - Misliš? - Da. Pre kada si gledao vidio si samo govno...
... sada bar ne vidiš ništa. Sada, moramo nešto, da ispunimo praznu ljušturu.
Ne možemo je ostaviti takvu. Pogledaj tamo. Ispred sebe. Ima li šta intertesantno...
... na tom zgodnom licu?
- Pa, ne baš. - Dobro pogledaj, u svoje oči. Šta vidiš?
- Pa... Dobrotu. - Da, ima je. Mnogo. Šta još?
- Nisu mi baš ružne. - Lepe su, tačnije. Divne su. I šta još?
Možda...
... malo dobrote? - Da, puno!
- A ljubavi? - Da.
- Puno ljubavi. Možda previše. - Ako ti je previše, izbaci je.
- Reci da me voliš. - Pardon? - Ne voliš me? - Da, mnogo. Što pitaš?
Mislim, osećam izvesnu sklonost ka prijateljstvu i moglo bi da je...
Voliš me, ili ne?
Od prvoga dana.
- Od prve sekunde. - Pa, onda reci to.
- Te-te-teško je. - Znaš li zašto? - Ne. - Jer niko to tebi nije rekao. Tačno?
Teško se voleti, kada ne vidiš svoj odraz.
Volim te, Andre.
Eto, tvoj razlog da voliš. Pa, na tebe je red. Napred.
Volim te, Anđela...
... ili kako god da se zoveš. - U pravu si. Ponovi, bez mog imena.
Volim te.
Dobro. A sada, pogledaj sebe u oči... i reci.
- Ne mogu. - Naravno da možeš. Pogledaj svoje telo... Nedostaje mu ljubav, vera...
Ne vidiš da zaslužuje brigu, bar malo? Daj, ne odbacuj svoje ranjeno telo.
Sve je vreme patilo u tišini, bez imalo nezadovoljstva.
Reci mu, koliko je važno...
... i da ima svoje mesto. Daj mu ono što zaslužuje.
Volim te.
Ponosim se tobom, Andre.
Pa, možemo li jesti? Gladna sam.
Ti bre, samo misliš na jelo. Jedeš bez reda.
- E, drži se svoje uloge, molila bih. - U redu.
- A kako ćemo platiti račun? - Pranjem posuđa. - Završićemo u ćorki. Već imam 6 meseci uslovno
- Provešćemo Božić u zatvoru... - Ne kukaj, nego uživaj.
- Dobron je vino, a? - Koje je? - Šateu Ševal Blanc.
- Ševal Blanc? To je 1.000 eura boca! - 1.500. Najskuplje sa liste.
- Užas, užas, fuj. Nije baš vreme za te skupe.. - Baviš se maslinovim uljem! - Znam, ali malo..
- Valjda imaju i neko dobro po razumnoj cijeni. Evo, Sent Šignan '98. 100 evra. Prijaće ti.
- Konobar! - Da. - Šta to radiš? - Pa, da ga probamo.
- Molila bih Sant Šignan 1998. - Svakako...
... baš dozreva. Bogat ukus, pun buke, dobro vino i sjajan izbor. Meni najdraže.
- A da li držite od pola litre? - Ne. Ovde su samo na litar.
- Ti si bre skroz sišla s' umai! - Samo hoću da uživaš. - Jel' ti to zadatak? Da uživam? - Ne.
Moram te naučiti maksimum, a vremena je minimum. Da opet ne probaš skok sa mosta.
Nameravaš da platiš prcanjem u klonji, da znaš da neću čekati za šankom.
- Prcanjem? - Ne foliraj se. Bio sam pred vratima. Video sam.
Video si ili si čuo?
- Anđela... - Šta je?
- Šta radiš? - Pogodi. - Neću to da radiš. - Šta? Novac ti ne treba?
Treba mi, ali to je nemoralno. Zahvalan sam na gestu, ali to nije u redu. Uopšte!
- Ne brini. Ništa strašno. - Naravno da je strašno. Prekini. Reci mu da iziđe pa da idemo.
Odbij bre seronja. Joč koji minut i gotov sam!
A-a Frank? U kancelariji... Šta si uradila?
- Nisi valjda to? - Ma ne, zezam se.
- Pade mi kamen... A, odakle ti novac? - Aaah...
- Nisi valjda to? - Odluči šta ti je draže? Šta bi ti voleo?
Da sad pođemo.
- Samo za jednu noć? - Da. - Dobro...
Pa...
- Imate li... prtljag? - Da. Jedan. Napolju.
- Bolje ti je? - Da. Valjda. - Dolaziš u krevet?
- Gledam mjesec. - Neće pobeći. Gledaj sutra. - Pariz je predivan.
Nisam vidio, do sada. A ispred nosa mi je.
- Anđela? - Šta?
- Mislim da te volim. - Ma, ne! Fali ti ljubavi i hvataš se prve osobe. U ovom slučaju, mene.
Ne. Uz tebe se osećam divno. Sviđa mi se kako me menjaš, bez da mi sudiš.
Osećam neku milinu. Dugo to nisam osetio, ako sam uopšte ikada.
- Samo si napaljen. - Nisam napaljen. Dobro, možda i jesam. Ali, ovo je jače, i toplije...
- Ola-la, dosta sentimentalnosti. 'Ajde, dolazi u krevet... - Šta bre to radiš?
- Ne sviđam ti se? - Da, sviđaš. Ali, ne želim da karam. Želim samo da se volimo...
... pa tek kada se oslobodim... onda. - Obavesti me.
- Biće ubrzo. - 'Ajde bre, dolazi u krevet.
- Ne mogu da spavam dok ti meditiraš o tužnim stvarima. - Uživam u sobi...
- Neverovatna je. Kako ćemo je platiti? - Dogovorila sam se sa recepcionarom.
- Kako to? - Kladi se na konje. Dala sam mu tip za pogodak. - Lažni tip.
- Ne, dobiće 10.000. - Znaš rezultat trke? - Ne samo te. Svake.
- Pa što mi ne reče, kada sam se kladio? - Jesam, al' si tada si još bio gluv k'o top.
A i ne smem otkrivati te stvari. Zabranjeno je.
Ako je zabranjeno, zašto si... zašto si mi rekla da si anđeo?
- Nisam trebala. Eto... - Ali, zašto jesi?
- Šta to radiš, Anđela? - Idem do tvog prijatelja Franka.
- Ka-kako... U sred noći. Zašto? - Ti si taj što ćeš mu objasniti. Hajdemo.
Idemo do njega a ti melji. Reci mu, šta ti je na umu. Tako ću moći da se vratim.
Anđela...
- OK. Šta da kažem? - Opet ti. 5 puta ti rekoh Istinu i ništa sem istine. - Istinu. OK. U redu
- Boli li te tu? Grčiš se? - Manje, ali ipak... - Izbaci to, jednom za uvek.
- Šta je spolja, nije i unutra. Razumeš? - OK, shvatam, shvatam... A onda?
Onda... čist si iznutra, i samo treba da se ispuniti.
- Anđela, hoću da sve uradim, ali sa tobom. - Daj... opet počinješ. - Anđela, volim te.
Sve vidiš, sve osećaš... Kako ne osećaš i nešto tako jednostavno?
Priberi se, preklinjem te. Baš ovde...
Šta osećaš?
- Osećam nešto, ali... - Ja osećam isto što i ti.
Sada znam kako se to zove.
Dobro... Sada idemo do Franka. Ovo se baš otelo kontroli.
Što ako to sada i izraste u nešto?
Kao istina, na primer?
Stvarno mi je dosta, Anđela.
Prepun sam neuspeha...
... prepun laži...
Po prvi put želim biti ispunjen istinom.
Da kažem ono što osećam... što god da to bilo.
- Ti znaš šta ja osećam, Anđela? - Umukni...
Pa, nije dobar trenutak da mi stanete na put.
Pa, izvinite što uznemiravam. Andre ima nešto da kaže, a i meni je dosta i hoću odavde.
- Molim? - Ko je ta žena? - Umukni. Spavaj. Amdre, dođi. Tu je, u krevetu.
Koji se to đavo dešava?
Ne misliš valjda da ih raspoloviš? Vrata, telohranitelji...
- Znala si da je tu. Dobićeš otkaz. - To je moj problem, OK.
Samo moj. Ti se pokreni, reci šta imaš, pa idemo.
OK.
Andre... Andre...
Nećeš me ubiti?
Kafa ti nije loša, Frank.
Andre... o-o-oprosti mi. U-u-uvredio sam te. Bio sam glup.
- Sad smo na "ti"? - O, ne, ne, nipošto, ne!
I-i-iskoristio sam te, n-n-nisam smeo. T-t-to je b-b-bilo podlo.
A šta misliš da radimo posao zajedno, ako imaš vremena... Preklinjem te.
Andre... nemoj me ubiti...
... molim te, nemoj me ubiti.
Žalim što sam od tebe pozajmljivao. Bila je to velika greška.
Nisam trebao ići u tvoj sranje-klub. Koštao me Vremena, novca i skrenuo me sa posla u Parizu.
Nema šta da se uradi. Ako smatraš da si govno, govno te privlači. Takav je život.
Zato smo se dobro i slagali, na početku. Uživali smo prezirati jedan drugoga.
A onda je u moj život ušao anđeo.
Prekrasna žena koja mi je otvorila oči.
Sjajno je kada uspeš da progledaš.
Mogu da vidim izlazak sunca nad Parizom...
... i mala svetla na ulici, jedno iza drugog.
Sve mogu da vidim...
... zahvaljujući njoj, tako ljubaznoj, da me nikada nije osuđivala.
Volela me je takvog kakav sam...
... iako nisam bog-zna-šta.
Stvarno mi je drago zbog tebe, Andre, Zaista... Nećeš me ubiti, a?
Ne... Sažaljevam te.
Vidiš Anđela, uradio sam to prvi put u životu... Anđela?
Anđela...
- Anđela! Anđela, gde si krenula? - Ma pusti me... - Ne možeš to da mi uradiš !!!
Anđela, stani! Uradio sam što si rekla. Prazan sam. Skroz prazan.
Možemo zajedno da izaberemo čime da se napunim. Može i dobrim stvarima. Ti odluči.
- Dovoljno si veliki da sam odlučiš. - Ne želim sam da odlučim! Hoću s tobom.
Volim te. Želim s tobom da život provedem. Odeš li, biće strašno, vratiću se na početak.
- Odeš li, sve će biti uzalud! - Jebi se! Radi šta hoćeš! Reskirala sam zbog tebe...
... i sigurno ću dobiti otkaz. Učini mi uslugu, ne zaseravaj sve. Živi kako treba da živiš.
- Anđela... Anđela, ali ja hoću da ostanem sa tobom! - Nećeš...
Već znam tvoj život u srcu.
Za 2 meseca imaćeš najveću kompaniju maslinovog ulja u okolini.
Upoznaćeš Katarinu, privlačnu advokaticu, i bićeš otac troje divne dece.
Hoćeš da ti kažem i njihova imena? Kakva će ti deca biti u školi?
- Zašto sada plačeš? - Jer, jer ja sam stvorena za susrete, a ne za rastanke.
- Je li to dovoljan odgovor? - Anđela !!! Slušaj me...
- Učinila si nešto ogromno. Biću ti večno zahvalan. - Ne koristi reči koje ne razumeš!
Anđela, čuj... Pardon... Oprosti mi...
Naučila si me nečem bitnom. Nikada ne lagati.
- Da. To je najvažnija stvar. - Pa što onda to ne primeniš kod sebe!!
Anđela, Anđela, stani !!! Slušaj! Pogledaj me! Pogledaj me u oči !! Pogledaj me...
- Pusti me. - Znaš šta ja vidim u tvojima? Ženu koja ne želi da ode...
... kojoj je dozlogrdilo da se pita, ko je.
- Ni tebi nitko nije pružio ljubav ili si zaboravila. - Ućuti. - Volim te, Anđela.
- Ućuti. - Volim te. - Ućuti... - Ne mogu da živim bez tebe. - Zašto da živiš samnom?
Znaš li šta bi dobio? Dobio bi samo anđela spaljenih krila! Palog anđela!
Briga me! Volim te kakva jesi.
Ni sama ne znam ko sam! Nemam prošlost. Shvataš li?
- Znam, znam... znam. - Kako misliš da mogu nešto da postignem, ma šta to bilo...
... ako ne znam odakle sam? Pojma nemam odakle sam! Pojma nemam!
Znam... Znam... Znam...
Znam da nemaš prošlost.
Dopusti da ti bar pružim budućnost.
- Šta da radim? Bože... Šta da radim? - Anđela...
... bar jednom njega ne mešaj u to.
Anđela šta se događa? Šta je Anđela? Anđela, šta to radiš?
Anđela...
- Anđela! - Moram poći Andre. Vreme je - Ne idi preklinjem te. Volim te. - I ja tebe, Andre...
- Moram da idem. - Neee!!
Anđela... Anđela !!!
Neeee !!!
- Ne !! - Šta radiš to !! - Anđela, Anđela, ne !! Ne, Anđela !!
- Anđela, volim te! Anđela... - Ne, Andre, ne...
- Pašćemo !! - Neee !!
Sranje...
Zovem se Andre. Andre Mousah. 28 mi je godina i slobodan sam, potpuno.
------ K R A J ------ (Prevod: POPesku)